"...
Minden gyermek élete azonos jelenével. Ha a művészek, költők műveik javát a gyermekkorba visszamerülve alkotják az nemcsak azért van, mert ott buzog a forrás, a kimeríthetetlen, a kaleidoszkópszerűségében is boldog és megnyugtató biztonság, hanem azért, mert vonzza őket a jövő mágnese, s ez a hívás és a hívásra válaszoló lendület megállíthatatlan. Ez az ellenállhatatlan mágneses vonzás a géniusz érzékenysége. A szó maga felfedi
(és elrejti) mivoltát:
géniusz az, aki az eredethez, a genezishez
vissza tud térni, az eredeti
(a genuin, a meg nem romlott nemhez, a) genushoz.
Az ősforrástól pedig legmesszebb az van, aki degenerált, a hitvány. Ez a nemtelen ember.
A gyermekkor, ha gyorsan bezárul is, annak idején maga is ebből a bőségből táplálkozott, s a visszanézőt a táplálék forrásához vezeti.
Ki milyen messzi jövőbe néz, olyan mélyből merít. A mű rejtett indítéka és mértéke is kivétel nélkül a romlott idő-teret áthágva és megtisztítva megvalósítani a mű paradoxonát: az idő művével helyreállítani a helyet. A paradicsomot megtalálni. Visszatérni, jóvátenni. Ez a megformálás értelme. Ez a mű.
A gyermeknek azonban nincs szüksége műre, mert szüntelen csodában él, mert nincs számára csoda, és mindenen csodálkozik. Imaginációja, nem ismerve az időt, korlátlan, szeme egyetlen tág csodára tárulás, s abba az egész világ belefér. Élete a valóságos jelen, és nem ismeri a halált.
Valószínűnek tetszik, hogy
a gyermek paradicsoma az első „
nem szabad”-ra kezd beszűkülni, az elsőre, amit még képtelen is komolyan venni – huncutul visszanevet, azt hiszi, hogy mindez enyelgő tréfálkozás, és paradicsoma
akkor borul be és törik meg végleg, amikor valakinek sikerül elhitetni vele, hogy a mese csak mese..."
(Hamvas)